Ändå är det något märkligt med scenen vid gränsövergången. De anländer i sina egna bilar, fullastade med sina tillhörigheter, och hävdar att de har blivit etniskt rensade, men de berättar inga skräckhistorier och det är ingen som jagar dem.
Azerbajdzjans regering säger faktiskt officiellt att de är välkomna att stanna kvar, och den har låtit en FN-grupp komma in för att se vad som har hänt i enklaven. Det har inte kommit några trovärdiga rapporter om att armeniska invånare i utbrytarrepubliken skulle ha råkat illa ut sedan det 24 timmar långa kriget slutade med ett armeniskt nederlag den 20 september.
Den enbart armeniska "Republiken Nagorno-Karabach" upphör officiellt att existera i slutet av året, men den azerbajdzjanska regimen betonar att invånarna fortsätter att ha den rättsliga statusen som azerbajdzjanska medborgare.
Trettio år av varmt och kallt krig har säkert gjort "flyktingarna" nervösa, men är inte denna massutvandring lite för tidig?
Inte om man lyssnar på Nikol Pashinyan, premiärminister i Armenien (det faktiska landet, inte den enklav i Azerbajdzjan som nu har återtagits av det landet). "Detta är en direkt handling av etnisk rensning, något som vi länge har varnat det internationella samfundet för", sade Pashinyan.
Andra går ännu längre och använder ordet "folkmord". Luis Moreno Ocampo, till exempel: den tidigare åklagaren vid Internationella brottmålsdomstolen har just skrivit en artikel i Washington Post där han fördömer "det armeniska folkmordet 2023". Hans användning av denna fras är avsedd att påminna oss om det armeniska folkmordet 1915, som är ett verkligt historiskt faktum.
Om jag var Nikol Pashinyan och försökte göra det bästa av en riktigt dålig hand, skulle jag också sträva efter den resonansen. År 1915, under första världskriget, deporterade det osmanska riket upp till två miljoner armenier från östra Turkiet och förde dem över bergen till Syrien. Ungefär hälften av dem dödades eller dog helt enkelt av utmattning och exponering.
Omständigheterna nu är mycket annorlunda - bland annat pågår inget dödande - men det finns likheter. Azerbajdzjanerna är nära släkt med turkarna: om du talar turkiska kan du förstå azerbajdzjanska. Båda länderna är muslimska, och turkarna säljer vapen till Azerbajdzjan.
Det är inte mycket att arbeta med, men Pashinyan måste gå på vad han har, så han säger "etnisk rensning" och lämnar det till "nyttiga idioter" någon annanstans (som Moreno Campo) att säga "folkmord". Men att säga det gör det inte sant.
David Babayan, rådgivare till Samvel Shahramanyan, Nagorno-Karabachs förre president, uttryckte något som ligger närmare sanningen. "Vårt folk vill inte leva som en del av Azerbajdzjan. Nittionio komma nio procent föredrar att lämna vårt historiska land." Och så har det blivit.
För att det skulle ha slutat annorlunda skulle historien ha behövt förändras med början när det gamla Sovjetunionen började kollapsa 1989. Både Armenien och Azerbajdzjan var sovjetiska "republiker", och varje nytt land innehöll en betydande minoritet av den andra gruppen. När Moskvas styre försvagades började lokala sammandrabbningar som växte till ett fullskaligt etniskt krig.
Det var ungefär 170 år sedan något av folken hade varit fritt från ryskt styre, men de gränser som uppstod 1994 var i huvudsak de som hade dragits upp av Josef Stalin på 1920-talet. Detta innebar att många armenier och azerbajdzjaner hamnade på "fel" plats, ett problem som huvudsakligen löstes genom ömsesidig etnisk rensning.
350.000 armenier hade flytt Azerbajdzjan vid vapenvilan 1994, och 186.000 azerbajdzjaner hade flytt från Armenien. I ett område segrade dock armenierna: i den armeniska enklaven Nagorno-Karabach i västra Azerbajdzjan, inte långt från den armeniska gränsen.
Inte nog med att alla 48 000 azerbajdzjaner som bodde i Nagorno-Karabach drevs ut. Det gjorde även minst en halv miljon azerbajdzjaner från alla områden runt Nagorno-Karabach, vilket skapade en bred, obefolkad buffertzon och en direkt landförbindelse med Armenien.
Denna uteslutande armeniska enklav erkändes aldrig av någon suverän stat, inte ens Armenien, även om det senare landet hjälpte den mycket med vapen och pengar under de första dagarna. Den besegrades definitivt av Azerbajdzjans armé 2020, och räddades endast av en ryskmedlad vapenvila.
Ryssarna är för upptagna i Ukraina nu, så förra månaden inkasserade azerbajdzjanerna sina vinster. Och alla armenier i Nagorno-Karabach lämnar landet utan att ens vänta på att få veta om segrarna kommer att hålla sitt löfte om att behandla dem som alla andra azerbajdzjanska medborgare. Det är inte ett folkmord, men man skulle kunna kalla det etnisk självutrensning.
Gwynne Dyer is an independent journalist whose articles are published in 45 countries.
![](/img/placeholder.png)